![](/uploads/posts/2023-05/thumbs/1685237914_257956714_2112973955516353_1667808775782960272_n.jpg)
Людмила ДОБРОВОЛЬСЬКА
ТРАВНЕВЕ
Солов‘ї співають – заливаються,
Дух акації в вікно струмить.
На світанку раптом прокидаюся:
Хто ж пори такої довго спить?!.
Вітерець колише занавіскою,
Заліта в прочинене вікно.
Піднімаюся швиденько з ліжка я:
Більше не заснути все одно!
Горличка воркує безперервно,
Не зупиниться ані на мить!
Перші промені торкнулись клена:
Сонце сходить, сажалка блищить.
Біля неї тихо поблукаю,
Де трава ранкові роси п‘є,
У зозулі тихо запитаю:
Скільки літ вона ще накує?
Помилуюсь вкотре диво-липами,
Що ростуть у Панському саду,
Травня ароматами подихаю –
З радістю у день новий іду…
Евгений ГОЛУБЕНКО
* * *
С неба на Землю рванули небесные реки…
Ливень по пояс, по горло, по зубы, по веки.
Щедрости этой ни удержу нет, ни запора.
В кои-то веки, промок до исподнего город.
Майские грозы, весенние души и громы,
Как вы желанны, просимы и как вы знакомы.
Серость и сырость сбегут за исчезнувшей тучей,
Жизнь после пыли сумев оголить и озвучить.
Зелень кипя, как при варке, стремится наружу,
Затхлость прервав, упокоенность всюду нарушив.
Чтобы радушной хозяйкою в майские грозы
Лить аромат из сирени в пиалу из розы.
Михайло ЛЄЦКІН
ВІДПОЧИТИ Б…
(сонет)
А інколи хочеться так відпочити…
Заритися в сіно на деякий час,
Щоб промінь, зусиллями сонця прошитий,
Тебе пронизав та в тобі ж і пригас;
І щоб ці мурахи, малі слідопити,
Тобі лоскотали і пестили м`яз…
Однак, ворогами та друзями битий,
Чи вмієш ти відпочивать, віршов`яз?
Здається, як ти народився і виріс,
Як спеку пізнав, сніговицю та сирість,
Не мав ти нагоди як слід відпочить.
Не маєш у генах своїх благородства,
Одначе й чужий тобі вірус неробства…
Тож в сіно не падай: робота ж стоїть!
Людмила НЕКРАСОВСКАЯ
* * *
Суметь вписаться в этот мир,
Где каждый атом необъятен,
Где я – транжира из транжир –
Духовной жажду благодати.
Не накопительства вериг
Ищу, бесценное итожа:
Тот, кто прочёл полсотни книг,
Бесспорно, сотню жизней прожил.
И я записываю стих,
На то безмолвно уповая,
Что виночерпий дней моих
Фиал души нальёт до края.
Игорь МАРКЕС
* * *
Круженье слов с изменчивостью смыслов,
Закат пунцов до входа в черноту,
А двор увядшей белой цветью выстлан,
И пьёт надежд минувших пустоту.
И ветер снова что-то напророчит,
Понять бы что, средь шёпота листвы.
Но тает звук от строчки и до строчки,
Под дробный ропот капель дождевых.
А я стою у краешка вселенной,
Ладонь подставив звукам ли, воде,
И в эту ночь с улыбкою смятенной
Вдогонку птицам отпускаю день.
Сергей ДУНЕВ
* * *
Катерине
После летнего дождика,
где-то в четверг…
Впрочем,
может,
и в знойную среду,
Или в пятницу даже,
но будет,
поверь,
День настанет,
в который приеду.
Дверь откроешь
и – ах! –
От волненья
подкосятся ноги:
Я –
небритый с дороги,
в цветах и стихах –
На коленях
стою,
на пороге…
Любов ШЕМЧУК
РАНКОВІ ВІРШІ
Знов ранок. Сонечко встає,
Промінчиками пестить душу
І серце зігріва моє…
Прокинувшись, писати мушу.
Ранкові роси в споришах
Біліють памороззю в травах,
А почуття в моїх вірша́х –
Як квіти в сонячних загравах.
І тішиться моя душа,
Закохана в ранкову тишу.
…Десь, заблукавши в споришах,
Лягають в роси нові вірші.
___________________________________________________
© Международная поэтическая группа «Новый КОВЧЕГ»
https://www.facebook.com/groups/230612820680485/
![](/uploads/posts/2023-05/1685237914_nk.png)
Посетители, находящиеся в группе Гости, не могут оставлять комментарии к данной публикации.